Стефан Фурнаджиев
Времето е забравило името си…

chitanka.info

Времето е забравило името си.

Не иде, не отминава.

А се смалява.

Стрехите са надвесени вежди —

ще опрат в земята

и ще се слеят с нея.

Очите — къс от небето —

отдавна са облаци —

тук-там прокапали.

Споменът е потънал кладенец

с небесни очи,

с вежди на житен клас

с времето в шепа:

„Дела трябват, не думи!“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.